Svensk text: SSG - SweSUB Group © Memnock
- För bättre texter -
Kapten!
Ridley! Har du sett några andra överlevande?
Nej, kapten. Min fot har fastnat i vrakdelarna.
- Det drar ner mig! - Håll i dig!
Ridley!
Mer blod! Mer blod!
Förvirrad av att nästan ha drunknat, såg jag den... Det Svarta Skeppet.
Helvetesskeppets svarta segel mot den gula himlen.
Jag kände igen stanken av krut, hjärnor...och krig.
Vågorna var röda, skummande och skrämmande varma i skeppets kölvatten.
Förtvivlat offrade jag min slitna själ till Guds nåd och dom.
När jag vaknade befann jag mig på en öde strand...med mina män.
Delar av mina män.
Det var allt jag kunde göra för henne. Hon hade burit mig genom hav av blod.
Hennes omfamning hade hindrat mig från att driva utom räckhåll.
Denna lilla tröst var allt jag kunde erbjuda.
En av mina män låg en bit bort. Fåglar åt av hans tankar och minnen.
Försvinn!
I helvetet är åtminstone måsarna nöjda.
Jag önskade att de skulle ta mina ögon så att jag slapp framtida fasor.
Jag tänkte på min familj. Min fru, mina döttrar.
Sårbara, ovetandes.
De väntar sig min återkomst, men möts endast av fördömelse.
Här borta!
Ridley!
Ett segel. Ridley hade kommit med ett segel.
Det här kunde vara min väg tillbaka till Davidstown.
Allt jag älskade och levde för hängde på att jag tog mig hem före Svarta Skeppet.
Morgonsolen bringade inte mindre olycka.
Längre ner längs stranden hade några av mina män fyllts med gas.
Jag rös av min egen idé och försökte glömma denna motbjudande tanke.
Även i döden fullbordar de sina plikter.
Att få vårt fartyg att flyta.
Jag fullbordar min plikt genom att föra dem hem.
Då jag oförskämt störde mina män i deras eviga vila-
-hoppades jag att min familj skulle behandlas bättre när deras tid kommer.
Vi tar oss hem tillsammans, min vän.
Jag inväntade tidvattnet och satte där efter kurs österut.
Österut genom nattens hav. Buren av kroppar av mördade män.
Hoppet kan ibland vara hemskt.
Med gryningen kom måsarna, letandes efter frukost.
Jag påmindes om att jag själv inte hade ätit.
Jag vet att det är motbjudande, men det är allt vi har.
Vem vi än är, var än vi hör hemma, lever vi i händerna på mördare.
Jag kände knappt igen min vän Ridley.
Jag kunde inte berätta att han var en hemsk spegling av hans tidigare ego.
Jag måste ta mig hem innan... innan han blir värre.
Innan han går under.
Jag hade hört att en man kan överleva på att dricka mindre mängder saltvatten.
Vad gör du, kapten?
Jag är på väg till Davidstown.
Jag måste varna alla.
Tror du att du hinner före Svarta Skeppet? Du har blivit galen, kapten.
Vi måste försöka.
Endast du överlevde deras attack.
Lyckan har varit med dig, och du spottar den i ansiktet.
Vänd ditt risiga hantverk och åk så långt bort du bara kan.
Nej! Jag måste skydda min familj.
Svarta Skeppet är redan där. Din fru är död. Dina barn är döda.
- Håll käften! - Du har svikit din familj likt dina män.
- Du offrar ditt liv i onödan. - Jag offrar mitt liv för äran!
Även om jag misslyckas så får träffa min familj igen i himlen.
Himlen? Det finns ingen himmel, kapten. Lite på mig.
Det borde jag vetat vid det här laget.
En sak ska ni vet, mina vänner.
Underjorden är våt. Underjorden är ensam.
I det ögonblicket...kände vi varann.
Förlåt, min vän.
Min flotte hade blivit grotesk.
Den speglade min egen förvandling.
Mina mörkaste inbillningar forsade från hjärna till hjärta likt svart bläck.
Omöjliga att få bort.
Fartyget hade redan nått Davidstown.
Jag föreställde mig de lugna gatorna fulla av odjur från Svarta Skeppet.
Min familj var troligtvis död. Min besättning var död.
Besten jag flöt på...död.
- Far? - Herregud, det kan inte vara sant.
- Hjälp oss, far. Snälla! - Vänta!
- Jag kommer! - Skynda dig, min kära.
Vänta! Vem som helst utan dem!
Vem som helst.
Jag svalde för mycket saltvatten. Jag svalde för mycket skräck.
Gud hade fördömt mig. Gud hade fördömt oss alla.
Livet är ett helvete och dödens kalla hand är vår enda befrielse.
Jag står inte ut längre. Jag vill desperat ansluta mig till min familj.
Varför undkommer jag döden?
Davidstown? Davidstown!
Jag var endast kilometer bort. Vid det här laget var staden invaderad.
Odjuren trodde att de var säkra. Men nu var jag hemma.
Jag skulle nu få min hämnd.
Det där är ingen från Svarta Skeppet.
Det var en penningutlånare från staden. När Davidstown nu var ockuperat-
-varför skulle då denna usling och hans slyna få ströva fritt?
Hade han samarbetat? Hade han förrått mitt folk? Min familj?
Mitt hjärta stelnade.
Blev min fru utnyttjad medan han och de andra hånleendes tittade på?
Mitt beslut var hastigt men enkelt.
Hans skalle sprack som om det var trycksatt av hans skuld.
En rövares hora förtjänar ingen nåd.
Två personer hade kommit hit, två måste återvända.
En piratvaktpost.
Jag travade lugnt förbi för att inte väcka uppmärksamhet.
Våldet sträckte sig utanför Davidstown och djupt in i mitt älskade hemland.
Davidstown var inte som förut.
Det var redan hemsökt av Svarta Skeppets förbannelse.
Snart skulle jag konfrontera de onda män som nu bodde i mitt hem-
-och få dem att frukta mig.
Vid min ankomst fann jag gatorna skrämmande tysta.
Jag klev ljudlöst in i mitt forna hem.
Försiktigt för att inte väcka avskummen från sin korrumperade slummer.
Ovetandes att döden var dem nära skulle de få smaka på dess omfamning.
Men en var vaken.
Med risk för att han skulle avslöja mig, hoppade jag på honom när han kom in.
Inga pirater kom, men nåt värre.
Jag fick se förskräckta, bekanta ansikten.
Ur blodiga läppar viskade hon mitt namn.
Min älskade, varför?
Jag förstod nu vad jag hade gjort, och det fanns ingen tid för sunt omdöme.
Så jag sprang.
Tanken på vad jag gjort drev mig. Den skrek och firade sin hemska seger.
Min slutsats var felfri. Svarta Skeppet borde ha anlänt till Davidstown.
Jag kom till ett trist svart hav som oändligt sträckte sig framför mig.
Hur hamnade jag i denna förfärliga situation med endast kärleken som guide.
Penningutlånaren flöt förbi mina fötter. Nobla avsikter har lett mig till illdåd.
Ilskan som drev min hemska plan var endast illusioner.
När misstog jag mig?
När jag planerade fortsatta min flykt, lyfte jag på huvudet och såg henne.
Fartyget såg ut att avvakta, inte förbereda sig för attack.
Gradvis började jag förstå var mina naiva avsikter hade tagit mig.
Jag vadade ut mot djupare vatten.
Den hemska sanningen uppenbarade sig när jag simmade mot Det Svarta Skeppet.
Dess mörka och vingliga mast fyllde hela mitt synfält.
Mina välmenade avsikter var borta. Den värld jag försökte rädda-
-var förlorad och bortom räddning.
Ett rep kastades ner. Spottandes greppade jag tag.
Från däcket uppenbarade sig ett vrål, både motbjudande och svart.
Dess stank skymfade himlen.
De hade inte tänkte invadera Davidstown.
De väntade på att kunna inbringa det enda de värdesatte.
Beslagta den enda själ de verkligen ville ha.
Jag var en fasa.
Bland fasor hörde jag hemma.
Svensk text: SSG - SweSUB Group © Memnock
- För bättre texter -